Tag spyddet ud af dit eget øje...
...inden du graver pinden ud af den andens øje.
Lad ham tale.
- Jesus, fortæl noget rigtigt... - Lad ham tale.
Vask hans støvede fødder.
Jeg er ikke kirkens officielle Jesus...
...ligesom politifolk, bankierer, bødler, dommere og officerer...
...som politikere og andre magthavere kan tillade.
Jeg er ikke jeres superstjerne!
Mere lyd, så I hører, hvad jeg siger. Kom her, du med den store mund.
Jeg er ingen stor taler, men det er måske sandt, at I søger efter Jesus.
Kinski er ikke Jesus. Kristus var meget tålmodig.
Han sagde ikke: "Luk kæften."
Nej, han sagde ikke: "Vær stille!" Han slog mig med pisken i ansigtet!
Det var irriterende, din idiot!
Hvis nogen vil fortsætte med at lytte...
...må man vente til den der forbandede skid forsvinder!
Goddag, mr Herzog.
- Er De parat til vores invasion? - Ja, De er ventet.
Jeg har en stærk tilknytning til Deres lejlighed. Som 13-årig dreng-
- boede jeg her med min mor og mine to brødre.
Her var dengang et lille, lurvet pensionat. Nu er det fint renoveret.
- I 50erne? - Jeg var kun 13 år.
Det pudsige er, at jeg boede her med Klaus Kinski i tre måneder.
Der var en række af sammentræf. Pensionatets ejer, Klara Reit-
- en ældre dame i 65-årsalderen med vildt orangefarvet hår-
- tog sig af sultende kunstnere. Hun var selv af kunstnerfamilie.
Kinski boede på en umøbleret kvist her i nærheden. Han havde bredt ud-
- et knæhøjt lag af visne blade og plakater af sultende kunstnere.
- Der gik han omkring helt nøgen. - Nøgen?!
Når postbudet kom, vadede Kinski nøgen hen til døren og kvitterede.
- Hvor lå det? - Et sted her i nærheden.
- Han var påklædt, da han boede her? - Ja, men fra første øjeblik...
...terroriserede han alle. Her var otte pensionatsgæster.
- Han låste sig inde på badeværelset... - Derovre?
- Var der ikke en dør der? - Jo, tidligere... til badeværelset.
- Må vi? - Ja, værsgo.
- Rummet til venstre var større... - Ja, vi udvidede badeværelset.
Der boede vi. Min mor og tre drenge. Alle fire i et eneste rum.
Etagesenge. Vi var fattige. Mor ville have del i "Det økonomiske mirakel"-
- men blev sejlet agterud.
Badeværelset var selvfølgelig mindre. Vores rum nåede hertil.
Kinski havde låst sig inde på badeværelset i hele to døgn, 48 timer.
Under sine maniske vredesudbrud knuste han alt i stumper og stykker.
Badekarret, toiletkummen. Alt kunne sigtes gennem en tennisketcher.
Utroligt. Jeg anede ikke, at nogen kunne rase i 48 timer.
Politiet blev tilkaldt til sidst, men de lod ham være.
Han blev indlogeret her, i en lille tjenestebolig... Må jeg?
Ja, værsgo. Her var tidligere en lang korridor.
- Og her lå et, to... tre små rum? - Ja.
- Her var en væg... og indgangen. - Korridoren var her.
Her lå Kinskis værelse. Kun med plads til seng og natbord.
Der var hans vindue, som vendte mod gården.
En dag må han have taget tilløb gennem hele korridoren.
Vi sad og spiste. Jeg hørte en underlig lyd, og som en eksplosion...
...fløj døren af hængslerne, lige ind i stuen.
Han ramte den i fuld fart.
Han stod og fægtede vildt. Hysterisk og ligbleg.
Han havde fråde om munden og bevægede sig sådan her...
Noget dalede ned som blade. Det var stykker af skjorten.
Han skreg skingert... Hans stemme kunne faktisk få glas til at springe.
Han skreg, to oktaver for højt: "Klara, dit svin!"
Fordi hun ikke havde strøget hans skjortekraver pænt nok.
Hun, der lod ham bo og spise gratis og vaskede for ham.
En teaterkritiker kom til middag. Han havde set Kinski i en lille rolle.
Han ville skrive "fortræffelig, ekstraordinær." Straks smed Kinski-
- to varme kartofler plus bestik i ansigtet på kritikeren og skreg:
"Jeg var ikke fortræffelig! Jeg var ikke ekstraordinær!"
"Jeg var monumental! Jeg var epokegørende!"
Det gjorde dybt indtryk på mig. At jeg siden skulle arbejde med ham...
...og lave fem film... - Det ville De ikke have troet.
Det var ikke på min horisont dengang. Helt hinsides mine vildeste tanker.
Var han uddannet skuespiller, da han boede her? Gik han på teaterskole?
Han var selvlært. Man hørte ham i garderoben, ti timer i træk...
...lave stemme- og taleøvelser. Det var helt utroligt.
Han anså sig selv for geni, sendt fra himlen, begavet af Guds nåde.
I virkeligheden øvede og trænede han utrolig meget.
Han deklamerede digte, stadig med 50ernes falske, teatralske klang.
En fnysende knurren, som han mestrede til fuldkommenhed.
Her boede vi. Jeg vidste, hvad der ventede, hvis vi arbejdede sammen.
Uudslukkelig strømmer jeg ind i jerngrøden...
...i salt, salpeter og fosfor. I urinen fra dryppende æselhopper.
I slangegift... i bræk... i hundelort og i beskidt badevand...
...i ulvemælk, oksegalde og latrinens stank.
I dette bryg burde sladderklokkerne klemte.
I hjernen på en hankat, der ikke fisker, i gale hundes savl...!
I regn, næsten indendørs, der svømmer larverne.
De kæmper med rotter, grønne svampes slim. Om natten gløder de som ild!
I hestes blod og varme kød...!
I dette bryg burde sladderklokkerne klemte...
Peru... jernbanen langs Urubumba- floden. Kinskis og min "skæbneflod".
Jeg ville gå i vores gamle fodspor.
Vores første film sammen, "Aguirre, Guds Vrede", begyndte her.
Min sjette film... jeg var 28 år. Jeg havde sendt manus til Kinski.
To nætter senere blev jeg vækket af telefonen.
Først forstod jeg ingenting, hørte bare et ubegribeligt skråleri.
Det var Kinski. Efter en halv time uddrog jeg af hans skrig-
- at han var ekstatisk over manusset og ville spille Aguirre.
Lige fra begyndelsen var der to store problemer.
Nr. 1: Budgettet. I dag føles det ufatteligt, at vi kunne lave filmen-
- for under 370.000 dollar. Ingen havde lyst til at finansiere den.
Desuden varede det flere år, før nogen overhovedet ville se filmen.
Problem nr. 2: Kinski, som lige havde afbrudt en turné med "Jesus".
Publikum på de store teatre havde kun villet se hans raseri.
De lo, og han fik frygtelige anfald af raseri. Han kom til indspilningen-
- som en hånet, misforstået Jesus.
Han havde helt identificeret sig med rollen og levede i den.
Det var ofte svært at tale med ham. Han svarede som Jesus.
I hans tidlige fase så man ham i lignende stiliseringer af sig selv.
Som den fattige, omvandrende poet Francois Villon-
- som Dostojevskijs idiot, samt senere i livet som Paganini.
Han var fascineret af manusset, med en anden start end den færdige film.
I manusset er der en scene på en gletsjer i 5.000 meters højde.
Et enormt tog af dinglende grise med højdeskræk kommer mod én.
Først senere går det op for en, at de tilhører en hær af spanske eventyrere-
- med 800-1.000 indianske hjælpetropper.
Det blev klippet ud af manusset.
Og skønt jeg frarådede ham det, så ankom Kinski med et halvt ton-
- alpin- og ekspeditionsudrustning. Telt, dunsoveposer, klatrejern...
...og isøkser. Han ville absolut udsætte sig for den vilde natur.
Han havde lidt banale ideer om naturen. Myg var ikke tilladt-
- i hans jungle. Ej heller regn.
- I hans jungle. Ej heller regn.
Da vi havde installeret ham i teltet under træet der-
- blev det regnvejr, og han blev våd. Straks fik han et raserianfald.
Næste dag byggede vi et tag af palmeblade over hans telt.
Det var ubekvemt, skreg han... og flyttede ind på Machu Picchus hotel.
Dengang var der kun et hotel med otte værelser. Intet andet i nærheden.
Her var heller ikke noget. Kun en enkelt hytte, hvor jeg sov.
Der boede en indianerkvinde, en pukkelrygget dværg med ni børn.
Hun holdt 100-150 marsvin som føde, men om natten kravlede de på mig.
Det var ikke så rart. Derfor flyttede jeg ind hos indianerne.
Vi havde 450 indianere fra højlandet, 4.500 meter over havet-
- som boede i den store lade der. Tænk på, at inden for 150 kilometer-
- var det ikke muligt at finde tag over hovedet. Jeg sov med dem der.
De to sidste dage inden indspilningen var temmelig kaotiske.
Jeg forsøgte at skabe lidt orden og arbejdede to døgn i træk.
Da jeg endelig lagde mig nogle timer inden daggry, bad jeg dem:
"Væk mig, når I står på toget." Men de glemte det. Pludselig...
...i fuldstændig panik, indså jeg, at toget gik. Jeg var fuldt påklædt-
- dog uden sko, og jeg løb efter toget cirka 200 meter, barfodet-
- over knuste sten. Med blodige fødder nåede jeg lige hen til trinet-
- og steg på. Det var måske mit livs vigtigste indspilningsdag.
Da vi endelig nåede frem, lå tågen tæt heroppe.
Det var skydække og styrtregn. Man kunne højst se 30 meter frem.
Bjerget her bagved var helt indhyllet i skyer. Man så kun grå skyer.
Der var et ubeskriveligt kaos.
Desuden havde vi et stort problem med Kinski, faktisk to problemer.
Et: Kinski indså, at han ville være en lille prik, ikke centrum.
Han ville være i nærbillede, passere tæt forbi kameraet, med bister mine-
- når han førte hæren. Jeg prøvede at forklare, at han ikke var lederen.
Det var Gonzalo Pizarro.
Det var svært. Kinski var simpelthen ikke centrum i denne scene.
For det andet: Vi havde helt forskellige opfattelser af landskabet.
Han ville have, billedet skulle omfatte hele Machu Picchu, inklusive-
- bjergtoppen, som en Hollywood-film, hvor landskabet er en smuk baggrund-
- der udnyttes til scenen.
Sådan fungerer reklamer og postkort, men jeg ønskede en ekstatisk detalje-
- af landskabet, hvor al dramatik, lidelse og patos synliggjordes.
Han forstod det ikke. For mig var det altafgørende: Et landskab-
- med næsten menneskelige egenskaber.
Kinski steg til den ultimative banalitet:
"Verdens eneste fascinerende landskab er et menneskeansigt."
Herefter fjernede jeg ham fra denne optagelse.
Jeg følte, at denne scene, uden ansigter, ville fæstne sig længe-
- i seerens bevidsthed. Kinski skreg, at jeg havde storhedsvanvid.
Jeg svarede: "Så er vi to om det!"
Til sidst, ved 11-tiden om formiddagen, åbnede det hele sig.
Til højre, mærkelig nok, blev skydækket liggende.
Til venstre, som ved et mirakel, spredtes det.
Som en lang tråd gik folk i gåsegang ned.
Der fik jeg en dyb følelse af, at Guds nåde støttede filmen og mig-
- og at jeg var vidne til noget, jeg aldrig siden ville få at se.
Jeg vil afgjort påstå, at den dag fik jeg indsigt i min skæbne.
600 meter neden for Machu Picchu flyder Urubumba rund om Inka-pladsen-
- og bjergtoppene.
I tørkeperioden blotlægges klippeblokkene, men vandstanden-
- kan hurtigt stige 12 meter.
Sådan ser det samme sted ud ved højvande.
For mig føltes det som en metafor for vores turbulente forhold.
- Er vi begyndt at filme? - Nej, endnu ikke rigtigt.
Det er jo en fornærmelse!
Selv Brecht gjorde sådan her. Det skal I også gøre, mine venner.
Nej, det skal vi ikke, hr. Kinski.
Af hvilken grund udsatte jeg mig for dette? 15 år gammel-
- så jeg Kinski i antikrigsfilmen Children, Mothers & the General.
Han spillede en løjtnant, der førte skoledrenge mod fronten.
Maximilian Schell har en lille rolle. Han bliver forelsket, vil desertere.
Kinski vil lade ham skyde den næste morgen.
- Du skal ikke være bange. - Gå væk derfra.
Den skøre hund. Følger du med? Jeg venter derude.
Vil du gå med mig?
Drengenes mødre og soldaterne sover i nogle timer.
Kinski vækkes i daggryet. Hans måde at vågne på husker jeg stadig.
Øjeblikket, der gentages her, imponerede så dybt-
- at det senere blev en afgørende faktor for mit arbejde som filmmager.
Sært, som hukommelsen forstørrer den slags. Næste scene, da han beordrer-
- at Schell skal skydes, føles langt mere imponerende nu i dag.
Så går vi!
- Vil De skyde ham? - De må i al fald høre på ham.
Vi beder Dem. Det er jo mord...!
- Sådan kan man ikke gøre. - Jo.
Gå!
Lufthavnen i Lima.
I fortidens spor møder jeg Justo González, nu turistguide-
- der venter på mig.
Han spillede spansk soldat i Aguirres ekspedition.
Vi havde ikke set hinanden i over 25 år.
Den 22. februar. Vi lider skrækkelig nød.
Næsten alle mand har feber og ser syner. Næsten ingen orker at stå op.
Soldat Justo González drak mit blæk i den tro, at det var medicin.
Jeg kan ikke længere skrive. Vi driver rundt i cirkler.
Til venstre i billedet Justo González, dengang-
- som spansk eventyrer, udmattet af feber.
I alle filmens scener var Kinski intensivt aggressiv-
- og samtidig koldblodig og beregnende.
Men privat virkede han bange for junglen og gik altid med et gevær.
I en scene angreb vi og nedbrændte en indianerby.
Kinski overfaldt statisterne, som distraheredes af maden, de fandt.
Han fægtede vildt med sværdet og ramte mig i hovedet.
Heldigvis beskyttede hjelmen mig, men han slog så hårdt-
- så der kom en dyb bule, der gav et regulært sår i hovedet.
Jeg blev ikke bevidstløs, men blødte enormt.
- Og hvis du ikke havde haft hjelm? - Han havde kløvet skallen på mig.
Han sigtede lige mod hjelmen, men han var samtidig impulsiv-
- aggressiv og helt ud af kontrol.
- Og bagefter? - Jeg fik et ar. Stadig synligt i dag.
Efter optagelsen slappede vi statister af. Drak og spillede kort.
Kinski blev rasende og aggressiv. Han ville nok vise, han var barsk.
Med geværet skød han tre skud ind i vores hytte.
Vi var 45 mand klemt sammen derinde. Han sårede en.
Der røg en finger, som blødte meget. Jeg troede, han var ramt i kroppen.
Men det var bare langfingeren. Statisten hed Eraos.
Kuglernes bane... trængte de gennem stråtaget skråt oppefra...
...og så ned på gulvet? - Nej, han skød lige gennem væggen.
Han hadede alle.
Impulsiv, uberegnelig, halvgal. Han var ikke helt normal.
Aggressiv, med en diabolsk personlighed. Og altid bevæbnet.
En dag truede du ham på livet. Du kunne ikke holde det ud mere.
Han ville stikke af, inden der var filmet færdig. Midt i arbejdet.
Mange scener manglede. Og hvor mange ofre havde vi ikke bragt?
Et par dagsmarcher fra Machu Picchu, op ad Urubumba-floden.
Her, hvor floden snævrer ind ved Pongo de Manicés vandfald-
- indspillede vi dele af Fitzcarraldo.
I tørkeperioden, når vandet står lavest, er her helt ufarligt.
Kinski var en besynderlig blanding af fysisk fejhed og fysisk mod.
Hvis han så en hveps, skreg han på myggenet og en læge med sprøjte.
Men jeg glemmer aldrig en episode her ved Pongo, næsten lige her.
Vi havde fået slæbt vores store skib helt hertil, knoklet mod strømmen.
Forestil jer, at vandet stiger ni meter. Helvede bryder løs!
På begge sider havde vi fastgjort skibet til klipperne med stålwirer-
- så det kunne trækkes videre med spillet.
Det tog 11 dage bare at flytte skibet 800 m, ind i strømfaldene.
Så skete der noget uventet. Vandet steg to meter til.
De 14 wirer, der holdt skibet, tre tommer i diameter-
- rev sig løs i et eneste ryk!
Skibet lagde sig på tværs og begyndte at kæntre, vælte om på siden.
Det bizarre var, at om bord var kokken og hans gravide kone.
Skrækslagen søgte han noget at holde fast i. En halv gris, som hang der.
Der svingede han. Senere måtte han døje en hel del vittigheder.
Kinski havde hørt om hændelsen. Vi havde filmet her uden besætning.
Skibet blev kastet mod klipperne med sådan en kraft, at hele stævnen-
- viklede sig rundt om sig selv, som et sammenrullet låg på en sardindåse.
Ankeret var trængt gennem det tykke skrog.
Alle vidste det, inklusive Kinski.
Jeg syntes, vi burde filme med et par kameraer om bord og få folk.
Vi havde seks frivillige. Pludselig sagde Kinski: "Går du om bord-
- følger jeg med dig. Synker du, så synker jeg også."
Her... Nu kan du sætte den sammen igen.
Den skal ligge ovenpå til at begynde med.
Er her slet ingen lyd?
- Held og lykke. - Tak, i lige måde.
Hvis du falder, så fanger jeg dig.
Hvad er der sket?!
Mens vi filmede, ramte vi så hårdt, at jeg så objektivet-
- ryge ud af kameraet.
Det fløj af sted. Jeg prøvede at holde på kameramanden Thomas Mauch.
Vi fløj begge otte-ti meter gennem luften.
Kameraet vejer 20 kg. Han bar det på skulderen. Det ramte dækket så hårdt-
- at hånden blev revet op mellem disse to fingre.
Nogle gange vidste Kinski instinktivt, at han var gået for vidt.
I de øjeblikke var han fej, gudskelov.
En hændelse indtraf ved Rio Nanai, i slutfasen af Aguirres indspilning.
Som så ofte kunne han ikke sine replikker. I sådanne situationer-
- søgte han altid et offer.
Pludselig skreg han: "Dit svin!", mod den anden kameramand.
"Han grinede!" Og ventede, at jeg fyrede manden. Det nægtede jeg.
Det øvrige filmhold var i så fald også gået, i ren solidaritet.
Så pakkede han sine ting, fast besluttet på at forlade indspilningen.
Han bragte alt om bord i en motorbåd. Han havde brudt 30-50 kontrakter før.
For nylig en turné. Han havde ruineret teaterproduktioner.
Jeg indså, at han virkelig ville gå. Jeg gik hen til ham, meget fattet,
Jeg var ubevæbnet. Han forsøgte siden at pynte på historien og redde ansigt.
Jeg sagde: "Du kan ikke gøre det. Filmen er vigtigere-
- end vores personlige følelser, vigtigere end os som personer."
"Dette kan ikke tillades. Det må simpelthen ikke ske."
"Nej, jeg går nu," sagde han. Jeg sagde, jeg havde et gevær-
- og før han var nået langt på floden, ville han have 8 kugler i hovedet.
Den niende kugle ville sidde i mit hoved.
Han havde instinkt nok til at indse, at det ikke var nogen spøg længere.
Han skreg på politiet som en galning.
Men den nærmeste politistation lå mindst 450 km væk.
Senere skrev pressen, at jeg havde instrueret ham med et ladt gevær.
Selvfølgelig passede det ikke. De sidste dage var han meget føjelig-
- og veldisciplineret. På en eller anden måde var udyret blevet tæmmet.
Det var blevet betvunget, så hans sande galskab og energi-
- var tøjlet inden for rammerne af en scenisk fremstilling.
Jeg takker hans fejhed og instinkter for Aguirres strålende slutning.
Når vi når frem til havet, bygger vi et større skib.
Vi sejler nordpå og røver Trinidad fra den spanske krone.
Derfra sejler vi videre og tager Cortez' Mexico.
Det bliver en storartet færd. Vi vil få et nyt Spanien.
Vi iscenesætter historien som alle andre teaterstykker.
Jeg... den, som Gud hader, gifter mig med min egen datter.
Vi grundlægger det reneste dynasti...
...som nogensinde har eksisteret på denne jord.
Sammen vil vi regere over hele dette kontinent.
Vi giver ikke op.
Jeg er Guds vrede.
Hvem står nu på min side?
Jeg var med ham. Kinski og jeg kompletterede hinanden.
Jeg tror, han behøvede mig lige så meget, som jeg behøvede ham.
Han kunne ikke erkende det åbent. Det plagede ham. I selvbiografien-
- for store dele fiktiv, beskriver han mig og vores forhold. Jeg læser:
"Herzog..." Han taler om Herzogs galskab, uforskammethed, frækhed-
- brutalitet, træghed, storhedsvanvid, mangel på talent m.m.
Han fortsætter: "At udvikle emnet ville være spild af tid."
Og dog vender han tilbage til mig side efter side, som en besættelse.
I visse dele og passager af bogen har jeg haft en hånd med.
Jeg hjalp ham med at finde på særlig modbydelige kraftudtryk.
Han boede her i nærheden, lidt højere oppe. Her gik vi ofte.
Af og til sad vi ved et bord og så ud over landskabet.
Vi sad ved træet og grublede. Han sagde: "Ingen vil nok læse bogen-
- hvis ikke jeg skriver dårligt om dig. Siger jeg, at vi enedes godt-
- køber ingen den. Rosset vil altid kun læse om det beskidte."
Jeg tog en ordbog med, og vi ledte efter endnu skrappere udtryk.
Han brugte en del af dem, og vi lo ofte over det.
Dog var mange af de hadefulde udbrud afgjort ægte. Fra begges side.
Trods alt arbejdede vi sammen igen.
Woyzeck blev indspillet i den lille, tjekkiske by Telc.
Eva Mattes var Kinskis modspiller i rollen som Marie.
Hun var en af de få kvinder, som havde noget godt at sige om Kinski.
Dér under buerne filmede vi meget. Og derude på torvet.
Kinski ankom ret udmattet efter indspilningen af Nosferatu.
Der var kun fem dage imellem. Han havde nået at få lidt skægstubbe.
Han var i et underlig skrøbeligt og følsomt humør.
Hvordan ville du beskrive ham? Han var anderledes over for dig.
Ja, den slags udmattelse kan stimulere en til sjældne højder.
Han var den mest professionelle skuespiller, jeg har mødt.
Han brugte den skrøbelighed, du lige nævnte. Næsten som en gave-
- til Woyzeck, hvis man tager den med i sin udmattelse.
Jeg respekterede ham enormt. Og det var gensidigt.
Jeg så frem til at arbejde med ham, denne gale skuespiller.
For mig blev han som et kraftværk, man bare kunne koble sig på.
- Hvor længe siden er det, Marie? - Det bliver to år til pinse.
Ved du også, hvor længe det vil fortsætte?
Jeg skal lave aftensmad.
I to var ikke kun skuespillere, der var noget mere.
Ja... der var en stærk intuition. Han var utrolig intuitiv. Også jeg.
I en scene siger Woyzeck til Marie: "Din smukke mund, uden en blist!"
Dagen efter, vi filmede scenen, havde jeg en hvid blist midt på læben!
Jeg havde aldrig før haft sådan en. Og heller aldrig siden.
Han så den og sagde grove vitser. Men det hele var meget besynderligt.
Der var stor intensitet mellem os. Eller hos ham, måske hos mig.
Jeg kan ikke beskrive det bedre.
Situationen i filmen er følgende: Marie har en affære-
- med en trommeslager, og Woyzeck, der er ved at glide ind i vanvid-
- får grund til mistanke.
Scenen, som næsten alt i Woyzeck, filmedes i én optagelse, uden stop.
Er du her stadig?
Virkelig.
- Nej, man ser ingenting. - Jeg føler mig bange.
Jeg kan ikke se noget.
- Jeg burde kunne se og røre dig! - Hvad er der med dig, Frans?
Der går mange mennesker på gaderne. Du taler med, hvem du vil.
Han og hun stod her, her og her...
- Gid, jeg havde været der. - Jeg kan ikke forbyde nogen...
...at gå på gaderne eller at efterlade mundene derhjemme.
Læberne er så smukke.
Men hvepsene sætter sig så gerne på dem.
- Hvilken hveps har stukket dig? - Synder så grove, at de stinker.
De stinker, så englene ryges ud af himlen.
Du har en rød mund, Marie. Ikke en eneste blist.
- Frans, du har feber...! - Jeg så ham.
Man ser så meget, når man har to øjne.
Mennesker klynger sig til hinanden. Dagen er lang, verden gammel!
Rør ved mig, Frans! Hellere stikker jeg en kniv i mit bryst.
Nej...
Der må findes noget andet.
Hvert menneske er en skakt. Man bliver svimmel, når man kigger ned.
Uskyldigheden i dig er et tegn. Jeg ved det.
Hvem ved det?
Jeg kendte ham ikke privat, men den smule, man så under indspilning-
- var meget personligt og venligt.
Den sidste dag blev der taget et gruppefoto af hele filmholdet.
Jeg var ked af, at arbejdet med indspilningen var slut.
Jeg gik tidligt, for jeg kunne ikke stoppe gråden.
Pludselig hørte jeg skridt og en stemme: "Vent." Det var Kinski.
Han omfavnede mig og sagde: "Eva, jeg ved præcist, hvad du føler."
Vidunderligt. Det gjorde så godt. Jeg behøvede det, og der var han.
Han fulgte mig til hotellet, med armene om mig. Han vidste det bare.
- I Cannes modtog jeg, helt forkert... - Nej, du fortjente det.
En pris. Jeg fik, men ikke Klaus. Jeg gik til ham og sagde:
"Hvad siger du til, at jeg fik en pris?" Han svarede:
"Eva, jeg tænker kun på vores gåtur fra indspilningen til hotellet...
...dengang du græd sådan."
Det var herligt. Der sad han, blandt publikum, og applauderede mig.
Han sagde: "Endelig har du en flot kjole på!" Dejligt!
Jeg havde sagt, at hvis der blev en pris, skulle den være fælles.
Også til ham. Men han sagde: "Jeg er ligeglad med rosset."
"Hvad skal jeg med priser? Jeg ved, jeg er et geni."
Jeg sagde, at det vidste vi alle, og at han ikke behøvede nogen pris.
Det kompromitterer en, gør en billig, trækker en ned på mediernes niveau.
Det gjorde ham godt. Han var meget kærlig mod mig, kyssede mig-
- på munden og holdt længe om mig. Han brød sammen og var meget rørt.
Der var mange sådanne øjeblikke mellem os.
Jeg har svært ved at forklare, at han også ejede stor menneskelig varme.
- Det gjorde han. - Men pludselig, som hos en bjørn...
...kunne den forvandles til vold og et ubeskrivelig stort raseri.
Jeg ved snart ikke, om jeg skal skrige eller ej. Du siger intet!
Gå ad helvede til. Jeg giver dig snart en på skrinet.
Slap nu af.
Jeg slår dig ned, hvis du bliver for fræk.
Skænderiet var med vores dygtige produktionsleder Walter Sachser.
Helt usædvanligt så var det ikke mig denne gang.
Jeres pis interesserer mig ikke. Jeg skal bruge en fotograf!
Hold op med det pis!
Årsagen var triviel. Jeg selv, til højre i billedet-
- blandede mig ikke, fordi Kinski, sammenlignet med tidligere udbrud-
- var ret mild. Jeg fortsatte med at forberede næste scene.
Fra og med nu får du ikke mere. Du behøver ikke at spise det.
- Du kan spise, hvad du vil. - Det her er værre end tugthuset!
Du bestemmer, hvornår jeg må spise. Ham der er virkelig sindssyg.
Få den skid fjernet!
Hvis du ikke får noget at spise, kan du jo spise dit eget lort.
Det her er den rene galeanstalt. Han har ikke bestilt noget til mig.
Du må afbryde alt, for du er ikke normal.
En idiot står for projektet. Du har intet at sige til mig!
Vær rar og opfør dig ordentligt.
Du behøver ikke at skrige, fordi vi har et problem.
Vi skal lave film her. Og vi vil sætte dig på plads!
Dette raseri var skræmmende og svært at tage for indianerne-
- der løste konflikter på en helt anden måde.
Du er så vanvittig, at du ikke kan indse konsekvenserne.
- Konsekvenserne angår ikke mig. - Selv menneskene er unødvendige.
Ingen er så dum, at han tror, man kan leve af den her skide mad.
- Kun et røvhul kan. - Du behøver ikke at spise det.
Han siger, jeg ikke behøver spise det!
Nu glemmer vi det her. Lad ham være i fred, Walter.
Klaus, hids dig ned.
Du er unormal. Tak Gud for, at du ikke er med til at filme hver dag!
Klaus, hids dig nu ned. Kom her.
Kinskis anfald af vanvid var opslidende for indianerstatisterne.
Der var mange Cainguas, og også Campas.
Normalt taler de meget forsigtigt og lavt.
Fysisk kontakt er meget varsom. De var synligt bange.
De sad tæt sammen i en ring og hviskede.
Mod slutningen af indspilningen kom en af høvdingene til mig og sagde:
"Du så nok, at vi var skræmte, men tro ikke, vi var bange for galningen-
- der skreg." De var faktisk bange for mig, fordi jeg var så tavs.
Kinskis udbrud kan nok delvist forklares ved hans egocentricitet.
Egocentricitet er nok et forkert ord. Det var ego-mani.
Da der indtraf en alvorlig ulykke, blev problemet endnu større-
- fordi så var han pludselig ikke længere centrum, vigtigst.
Under en episode fik en af vores skovhuggere et slangebid.
Det sker kun en gang hvert tredje år, skønt mange skovhuggere går barfodet-
- og arbejder med deres motorsave. Slanger undgår benzinlugt og støj.
Men pludselig mærker han to bid fra en slange. En Chuchupé.
Den allerfarligste slange.
Normalt indtræder der hjertestop på få minutter, og åndedrættet stopper.
Han tabte saven, motoren stoppede. Han tænkte sig om i fem sekunder.
Han tog saven op igen, startede den, som man starter en påhængsmotor-
- og savede foden af. Det reddede ham. Lejren med læger og serum-
- lå 20 minutter væk.
Jeg vidste, Kinski ville begynde at rase. Nu var han i periferien.
Han ville finde en eller anden ubetydelig anledning.
Ved en anden episode styrtede et fly ned, som bragte seks mand herhen.
Heldigvis overlevede alle. Nogle blev dog alvorligt såret.
I radioen fik vi uklare rapporter. Kinski så, at han ikke var i centrum.
Så fik han et anfald, fordi morgenkaffen kun var lunken.
Han skreg ad mig i flere timer, lige op i mit ansigt. Utroligt.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle berolige ham. Så fik jeg en lys ide.
Jeg gik ind i min hytte, hvor jeg i måneder havde gemt lidt chokolade.
Vi kunne have myrdet hinanden for det. Jeg gik helt tæt hen til hans ansigt-
- og spiste chokoladen. Pludselig blev han stille. Det blev for meget.
Til sidst under indspilningen tilbød indianerne at dræbe Kinski for mig.
- "Skal vi dræbe ham?" - "Nej, jeg har stadig brug for ham."
"Overlad ham til mig! "Jeg afslog, men de mente det i fuldt alvor.
De havde uden tvivl dræbt ham, hvis jeg havde bedt om det.
Jeg fortrød straks, at jeg havde hindret dem i deres forehavende.
For resten kom forslaget om at dræbe Kinski netop fra denne høvding.
Indianernes vrede mod Kinski er meget håndgribelig for mig her-
- og udnyttedes til denne scene.
Kinski fastholdt, at han i sit indre følte sig tæt knyttet til indianerne.
Det passede ikke og blev kun sagt for at virke tæt på naturens børn-
- og dermed Moder Natur selv.
Der var en uoverstigelig afstand mellem os pga. Af hans natursyn.
Han foregav at være "naturens mand". Jeg tror, at al hans snak om junglen-
- og følelse for den var påtaget. Han sagde, at alt her var erotisk-
- men undgik junglen helt. Vi boede i måneder i en lejr ved junglen-
- men han satte aldrig sin fod der. Engang gik han 30 meter ind-
- til et væltet træ. Fotografen skulle Selvfølgelig gå med og tage flere-
- hundrede billeder, hvor han kærtegnede og kopulerede med træet.
Han elskede at optræde sådan.
At posere betød meget for ham. Han kom her med alpin udrustning-
- som var langt vigtigere end selve bjergene.
Hans kamuflagetøj fra Yves St. Laurent var langt vigtigere-
- end nogen jungle. Jeg tror, Kinski i flere betydninger end denne-
- var generøst begavet med sin del af medfødt dumhed.
Meningsforskellene blev tydelige under indspilningen af Fitzcarraldo.
Naturligvis udfordrer vi her naturen selv. Og den slår igen.
Den er grandios. Vi må acceptere det... den er stærkere end os.
Kinski mener, den er fuld af erotiske elementer.
Jeg synes nærmere, at den er fuld af obskøniteter.
Naturen her er voldsom, lumsk.
Jeg ser intet erotisk her.
Jeg ser utugt, kvælning, kamp for overlevelse.
Alt vokser her... og rådner væk.
Der er selvfølgelig megen lidelse. Samme lidelse, som altid omgiver os.
Træerne lider. Fuglene lider.
Jeg tror ikke, de synger, de skriger i smerte.
Kigger man nærmere på omgivelserne, er der en slags harmoni.
Harmonien i et overvældende, kollektivt mord.
Jeg siger dette, fuld af beundring for junglen.
Jeg hader den ikke. Jeg elsker den. Meget. Dog mod mit bedre vidende.
Det mærkelige er, at vi opnåede en slags tavs forståelse-
- som også omfattede hans raserier. Han fornemmede måske vagt-
- at han behøvede at få udbrud. Jeg provokerede med fornærmelser-
- for at han skulle eksplodere, klar over, at han ville råbe op i 1 ½ time.
Han skreg, så der kom fråde i mundvigene, til han havde tømt sig.
Det var netop i disse øjeblikke, at Aguirres vanvid brød frem.
Jeg vidste, at der nu skulle findes en meget stille og farlig tone.
Kinski mente noget andet. Han ville have, at Aguirre skulle rase-
- og erklære sig for at være den store forræder i Guds vrede.
Egentlig tror jeg, han forstod mig og håbede, jeg ville provokere-
- så han kunne rase ud først, og bagefter kunne vi tage scenen.
Jeg er den store forræder. Den, der kun tænker på at flygte-
- vil ende i 198 stykker. Der vil blive trampet på ham så længe-
- at man kan male væggene med liget af ham.
Den, der spiser et majskorn for meget eller drikker en dråbe for meget-
- bliver indespærret i 155 år.
Når jeg, Aguirre, vil have, at fugle falder døde ned fra træerne...
...så falder fugle også døde ned fra træerne.
Jeg er Guds vrede.
Jorden, som jeg vandrer på, ser på mig og skælver.
Den, der følger mig og floden, får tilbudt enorme rigdomme.
Men den, der flygter...
Nogle gange troede Kinski virkelig, at jeg var skør.
Det er ikke sandt. Jeg er ved mine sansers fulde brug. Medicinsk.
Han tænkte måske på noget specifikt. Sammen var vi som to kritiske masser-
- der giver en farlig blanding i kontakt med hinanden.
Noget højeksplosivt.
Jeg mistede aldrig forstanden. Jeg blev måske "vanvittig" rasende.
Så meget, at jeg en dag overvejede at overfalde ham i hjemmet med granater.
Det blev kun forhindret af hans schæferhunds vågne øje.
Trods det at vi holdt afstand, opsøgte vi hinanden til rette tid.
Hej, Werner.
Der var filmfestival i Colorado. Vi havde lavet tre film sammen.
Vi havde ikke set hinanden længe og glædede os til at mødes.
Selv om jeg først for nylig havde opgivet planerne om at myrde ham.
- Jeg vil dræbe ham. - Han vil også dræbe mig.
Jeg kender ikke manden og har aldrig mødt eller arbejdet med ham. Hej!
- Har De mødt hinanden før? - Nej! Først nu.
Kun på slagmarken. Livets slagmark.
Han er gal. Ellers ville vi aldrig have arbejdet sammen.
- Hvorfor arbejder De sammen? - Fordi han er gal.
- Også jeg. Det er derfor. - Perfekt kombination af galninge.
Vi går så langt som muligt. Jeg behøvede aldrig at sige til Werner:
"Stop ikke, før jeg bryder sammen." Han ville alligevel ikke stoppe.
Man kan ikke instruere virkeligheden. Det er sand genialitet.
Når en instruktør er sådan.
Jeg ser igennem ham som gennem vand i et fad.
Jeg ved, hvad der er dér og kan mobiliseres. Hvad der kan udtrykkes.
Jeg kender energien og hans "galskab". Kald det, hvad I vil.
Jeg ved, hvordan jeg kan fremkalde det, vække det til live.
Derfor føler han sig tryg, når vi arbejder sammen.
Han ved, jeg kan give hans inderste egenskaber liv foran kameraet.
Tilgiv, at jeg ikke anmeldte min ankomst. Jeg er Grev Dracula.
Jeg kender Dem, og jeg har læst Jonathans dagbog.
Han blev drevet i fordærv efter, at han havde været hos Dem.
- Han skal ikke dø. - Jo...!
Døden er de intetanendes grusomhed. Men døden er ikke alt.
Det er endnu mere grusomt ikke at kunne dø.
Jeg ville ønske, jeg kunne få del i kærligheden mellem Dem og Jonathan.
Intet i verden... selv ikke Gud kan røre den.
Også selv om Jonathan ikke havde genkendt mig, da han kom tilbage.
Jeg kan ændre alting. Følg med mig og bliv min fortrolige.
Gør det for Deres mands skyld, for mig...
...og for vor falske kærligheds skyld. Det er så smerteligt.
Frelsen kommer fra os selv.
Og tro mig, jeg viger ikke tilbage for at tænke på det usandsynlige.
Hvert gråt hår på mit hoved kalder jeg "Kinski"!
Jo, jeg savner ham. Af og til gør jeg, men ikke hele tiden.
I visse øjeblikke er han meget levende for mig.
Vigtigst var, at med ham skabtes der en ubetinget professionalisme.
Han klagede ofte over lyssætningen og krævede ændringer. Jeg tror...
Jeg husker levende, da vi filmede i lquitos på postkontoret...
...sammen med Bill Rose. Han følte, at noget ikke rigtig stemte.
Som altid bad han om et spejl. Og som altid havde han ret.
Han påstod aldrig, at noget var forkert, som ikke var det.
Han kunne fornemme, med 25 personer rundt om sig, hvis en fx hviskede.
- Så fulgte et udbrud, ubønhørligt. - Han havde et næsten dyrisk nærvær.
Jeg lærte noget vigtigt af hans kropsbevidsthed, jeg senere kaldte...
..."Kinski-spiralen", set fra bag kameraet.
Gør man entré i profil og vender sig mod kameraet, mangler der spænding.
Han udviklede en bevægelse. Han stod ved stativet og drejede på benet-
- så kroppen måtte bevæge sig i en spiral ind i billedet.
Hvis du er kameraet, så stillede han sig lige ved siden af det-
- og drejede ind i billedet. Det gav en mystisk, foruroligende spænding.
Spil noget for mændene.
Han lavede spiral oppe på platformen, da vi filmede fra helikopteren.
Alle var oppe på platformen, og så gjorde han det. Livsfarligt!
Det var 40 meter oppe i trætoppene. Alting svajede og gyngede.
Vi blev hejst derop.
- Jeg kan knap tro det...! - Der flyder Ucayali-floden.
- Hele denne flod er vores. - Ja. Vi bygger en jernbanetunnel...
...gennem bjerget, ikke? - Nej.
Vi transporterer skibet over bjerget. De bare bagdele må hjælpe til.
- Hvordan skulle det gå til? - Køerne flyver jo over kirken.
Ofte forstod vi hinanden uden ord, næsten som dyr forstår hinanden.
Nærheden var så stor, at rollerne næsten blev byttet om. Som her:
Først spilledes Fitzcarraldo af Jason Robards. Mick Jagger var ledsager.
Vi begyndte at optage, men Robards blev syg og måtte flyves til USA.
Lægerne forbød ham at tage tilbage hertil.
Når jeg ikke kan spille rollen som elsker og nyde disse dage-
- vil jeg spille skurkens rolle og hade disse dovne dage.
Wilbur, du er absolut en mand efter min smag.
Vi vil have opera i lquitos!
Vi behøver opera her! Vil I ikke have musik i sjælen?
Slut jer til os!
Denne kirke holdes lukket, til byen får sit eget operahus.
Jeg vil have et operahus. Jeg vil have mit eget operahus!
Jeg vil have en opera!
Denne kirke holdes lukket, til der er en opera i byen.
Jeg bygger min opera! Jeg vil bygge en opera!
Jeg vil have min egen opera...!
Jeg vidste, at hvis jeg ikke fik ham, måtte jeg bytte krop og rolle.
Så måtte jeg spille Fitzcarraldo. Jeg takker Gud for, at jeg slap.
Kinski spillede rollen.
Så velsignet. Jeg er så tilfreds. Vi sås i New York, og det gik fint.
Jeg var helt knust. Han åbnede straks en flaske champagne og sagde:
"Jeg vidste, jeg skulle spille Fitzcarraldo. Jeg er Fitzcarraldo!"
"Du skal ikke spille ham, for jeg er bedre end du!" Han havde ret.
Men da han så det stejle terræn her, blev han straks nedslået.
"For Guds skyld, det er umuligt." Han så det med det samme.
Vi skulle slæbe en floddamper, stykke for stykke, over det der.
Kan du se det sted, hvor floden snor sig?
Dér skal det være!
Vi sejler nok på sandbanken. Vi kommer ikke længere med skibet.
Bakken ser ubetydelig ud, men den afgør min skæbne.
Sært nok, så viste han sig siden at være den stærkeste negative kraft-
- som ville sprænge projektet eller i det mindste ændre det.
Jeg husker, da floden steg, og jeg sad i min hytte lidt højere oppe-
- og så, hvordan floden steg og steg hele dagen.
Pludselig stod der en delegation. Åbenbart sendt af Kinski.
De bragte te. "Nu tager vi det roligt og udtænker, hvad vi nu kan gøre."
"Hvad mener I?", spurgte jeg. "Jeg er den eneste rolige her!"
Kinski ville beskytte mig mod min egen galskab.
I forsøg på at tale mig fra filmen havde Kinski, min stærkeste kraft-
- nu også opgivet mig. Alle havde forladt mig. Ensomheden alle de uger-
- var meget svær for mig, måske det sværeste af alt. Ingen støttede mig.
Ingen troede på filmen. Ingen. Ikke en sjæl. Ingen!
Først da skibet begyndte at røre sig, en utrolig teknisk og kinetisk sejr-
- indså Kinski, at der var en chance, og indgød entusiasme-
- og energi i historien. Skibets dynamik og kræfter samt hans-
- rent fysiske anstrengelse, ses tydeligt på det hvide lærred.
Jeg var skuffet over, at han ikke deltog fuldt ud før dette tidspunkt.
Jeg holdt altid fast i en ting i alle de film, vi lavede sammen.
Det eneste, der tæller til sidst, er det, man ser på det hvide lærred.
- Spænd! - Den bevæger sig.
Forsigtig...!
Den bevæger sig, den bevæger sig!
For mig var han en enestående skuespiller.
Han havde evnen til at forvandle sig. Noget, jeg elsker.
Han var meget vanskelig. Jeg mindes, da jeg skulle lave filmen med dig-
- så sagde alle skuespillerne til mig: "Åh nej, du skal arbejde med Klaus!"
"Han er umulig at arbejde med. Helt vanvittig, en galning."
"Du kan ikke arbejde med ham, det går bare ikke."
Sammen med dig fik han noget, jeg syntes godt om, stor varme og humor.
I cirka 160 film smilede han aldrig! Men sammen med dig...
...var han hjertevarm og venlig. - Det var fantastisk.
- Han var nærmest sky sammen med dig. - Han var meget genert.
Meget genert.
Og han sagde aldrig grimme ting til mig. Tværtimod.
Han var meget høflig og sød. Han skrev små sedler til mig-
- som jeg fandt i mit rum. Søde, venlige ting.
Men jeg husker også, at han var bange for nogle ting.
Jeg husker, at med hen på hotellet, hvor vi skulle spise frokost-
- tog han en flaske sprit, som han brugte på tallerkenen, glas, alt.
- For at gøre det rent... - Han gjorde alting rent.
Han tålte ikke menneskelig berøring. Han vaskede straks hænder i sprit.
Lidt ligesom Michael Jackson.
Jeg husker engang, da vi filmede med et lille dyr.
Han blev som afsindig, da han skulle tage det lille dyr op. Husker du det?
Han skreg lige ind i kameraet. Husker du den dag?
Det var i soveværelset. Han blev helt...
- Sikkert fordi han skulle røre ved... - En ozelotunge, meget sød.
Skrigeriet begyndte sekunder efter, at vi var holdt op med at filme.
Heldigvis. Han blev helt hysterisk den dag.
Hver aften, når vi kom tilbage fra optagelserne på Amazonfloden...
...gik du med en lille bog. - Ja, en notesbog.
Du skrev alt ned til dig selv. Klaus var forfærdelig misundelig.
- Fordi han var lukket ude. Husker du? - Han var bange for, hvad jeg skrev.
For det var noget hemmeligt, han ikke var med i.
Jeg husker det. Jeg husker din bog. Svær at læse, skriften var så lille.
Jeg skriver normalt stort, men gjorde det næsten mikroskopisk.
- Meget underligt. - Umuligt at læse.
- Lavede du det senere til en bog? - Nej, jeg udgav det aldrig.
Jeg turde ikke engang læse det.
Jeg husker udmærket dette foto. Det blev forlæg for et maleri.
- Det her. - Ja, netop det.
Her ser han maleriet første gang... Vi havde også afslappede stunder.
Men jeg husker, hans humør skiftede. Noget i billedet passede ham ikke.
- Han eksploderede i skrig og skrål. - Fra det ene sekund til det andet.
Han havde evnen til at vende helt om og blive et helt andet menneske.
Denne dobbelte polarisering viste sig igen og igen.
- Det her blev vores plakat. - Ja.
Først troede ingen, at vi faktisk havde slæbt skibet over bjerget-
- men du fremlagde beviset, hvilket filmen også gør.
- Beviset i sort på hvidt. - En stærk metafor.
For hvad, ved jeg endnu i dag ikke. Men det er en stærk metafor.
- Og her, slutningen på Cobra Verde. - Du viser Kinski, hvordan han skal gå.
Ja, foran krøblingen.
Han havde polio som barn, og du gav ham en rolle.
Du plejede at spille scenerne for Kinski. Helt vidunderligt.
Vi byttede ofte roller. Jeg kunne have spillet den rolle.
Uden tvivl. Og du havde været en god Fitzcarraldo. Du er sådan.
Det kan jeg godt lide! Kinski følte, at dit kamera var i nærheden.
Og han ville simpelthen kaste sig over dig, ikke?
Der instruerer du hæren på 800 kvinder... Amazonkrigere!
- Som en fårehund, altid uden megafon. - Altid i løb.
Jeg er kropsbevidst. Det var Kinski også. Men på en anden måde.
- Han trak i alle, jeg holdt sammen. - Du gør dit job... med bravur.
Men vi kompletterede hinanden fint. Jeg holdt hjorden sammen-
- og han trak i dem, som en magnet. Det mærkes i billedet her.
Her leder han oprøret mod kongen med sin utrolige energi.
Den gale energi, han besad.
De har hentet den hellige slange. Vi må gå tilbage.
- Ingen kommer levende forbi den. - I mit hjemland er jeg selv en slange.
Nej... nej!
Hans hustruer vil kvæle ham.
Scenen her, hvor slavehandleren Cobra Verde prøver at flygte-
- og møder døden, var vores sidste indspilningsdag sammen.
Kinski var helt uden for al kontrol.
Han var smeltet sammen med rollen i sit eget filmprojekt Paganini-
- og bragte siden noget fremmed og anstødeligt ind i min film.
Noget, som bød mig imod. I årevis havde Kinski insisteret på-
- at jeg skulle instruere Paganini. Jeg afstod. Jeg anså hans manus-
- for umuligt at filme. Til sidst lavede han den på egen hånd.
Jeg ville ikke fortsætte vores samarbejde. Vi skiltes.
I 1991 døde han i sit hjem nord for San Francisco.
Han var brugt op. Det var, som om han havde brændt sig selv ud.
Han lagde så meget intensitet i scenen, at han havde tømt sig helt.
Scenen burde være taget i begyndelsen af indspilningen. Men faktum var-
- at han brugte sig selv op. Han brændte ud som en komet.
Bagefter fandtes han ikke længere. Bagefter var han bare aske.
Det var min fornemmelse. Han sagde selv noget lignende:
"Vi kan ikke gå længere. Jeg findes ikke mere."
Det sker, at jeg igen vil lægge armen om ham, men drømmen bunder nok i-
- at jeg har set den gamle reportage med os.
Vi er venner, vi laver sjov, som om det altid har været sådan.
Nej. Han bad mig ikke om at holde kæft.
Han slog mig med pisken i ansigtet!
Vi hørte dog sammen. Parate til at synke sammen.
Jeg ser os i junglen, sammen i en båd. Vi ejer verden.
Men Klaus syntes at ville flyve væk. Burde jeg ikke dengang have mærket-
- at det var hans sjæl, der ville flagre væk?
Jeg ser ham med en sommerfugl. Blidt og varsomt. Den vil ikke forlade ham-
- og er så tryg, at det af og til forekommer mig, som om Klaus selv-
- forvandles til en sommerfugl. Og at alt tungt mellem os er borte.
Selv om min fornuft protesterer, siger noget dybt i mig...
...at det er sådan, jeg vil mindes ham.